Kai aš pradėjau ieškoti kelių sau, pradžioje radau 2 rimtus vyrus (tiesa, pati pirmoji buvo R.I.P. Birkenbihl). Steve man nepatiko ir nepadarė įspūdžio, kadangi kalbėjo pernelyg gražiai ir kultūringai, be to jo kalba man buvo labai mažai suprantama. Tuo tarpu AJ kalba man buvo daugmaž suprantama - lengvesnė. Jis kalbėjo kategoriškai ir “neteisingai”, žiūrint iš kultūringo lietuvio pozicijų, bet būtent jis ir buvo tas, kuris paskatino mane kažką keisti. Kaip dabar matau jo garsiąją frazę “Grammar Kills Your English Speaking”. Būtent KILLS, o ne “galima nesimokyti, galima mokytis truputį, o gal, kam patinka, ir dažniau…”
Jokių dažniau! Iš Krašeno mes žinome, kad yra tik vienas kelias įvaldyti kalbą - tai tas, kurį kiekvienas iš mūsų jau kartą nuėjo vaikystėje ir nereikia čia ieškoti šiknoj smegenų. Visame globaliame voratinklyje nerasite ir sakinio apie tai, kad “aš išmokau kalbėti, naudodamasis gramatikos taisyklėmis”. Kur nepaskaitai sėkmės istorijas, yra tik trys dalykai - skaičiau, klausiau, žiūrėjau. Viskas! Basta!
Jeigu mes norime po savęs pasaulį palikti geresnį negu radome, gražiom šnekom deja čia nieko nepadarysim. Tai būtų tas pats, kas pabarti kleptomaną - “tu vaikeli daugiau taip nedaryk.” Gramatikos mokymasis yra nuodai ir šią naujieną reikia paskleisti kuo plačiau ![:slight_smile: :slight_smile:](https://forum.lingq.com/images/emoji/twitter/slight_smile.png?v=12)
O geromis žiniomis reikia dalintis, kad nebūtų kaip tam Bruno Ferrero veikėjui.
Asilas ir Fleita
„Pamesta Fleita gailiai verkė, kad jau seniai niekas ja negroja. Pro šalį eidamas Asilas stipriai į ją pūstelėjo, ir pasigirdo toks švelnus garsas, kokio per visą savo gyvenimą nebuvo girdėjęs nei Asilas, nei Fleita. Nesuprasdami, kas pasidarė, - mat buvo ne itin didelio proto, nors proto galia abu ir tikėjo, - kuo skubiausiai išsiskyrė, gėdydamiesi paties gražiausio dalyko, nutikusio per jų liūdną gyvenimą. Kiek daug mūsų gyvenime pamestų fleitų ir asilų. Daugelis taip ir lieka svetimi patys sau, slėpdami, kas esą, ir prašo meilės iš kitų, nepažįstamų, taip pat slepiančių savo tikrąjį veidą. Bet štai netikėtai – prabudimas, atsivėrimas, šviesos spindulys… Deja, toliau nieko. Nes pritrūksta drąsos. Reikia daug drąsos mylėti. Ne mažiau drąsos reikia ir leistis būti mylimam."